СМЕНЕНО ДЕТЕ
По истински случай
Лос Анжелис 9 март, 1928
Миличък, време е за ставане.
Още малко! - Утре е събота и ще спиш повече.
Плътно до стената. Ела тук. Готово.
Яж си закуската, че ще истине.
Нали е зърнена - трябва да е студена.
Миличък, пристигнахме.
Ето ти книгите. Давай!
Изчакайте, ще Ви свържа с ръководителя.
Ето я, идва. Секунда само.
Този ни подлудява.
Говори ръководителят. Как мога да съм Ви полезна?
Да, за съжаление така се получава понякога. Какво прави?
Всичко наред ли е? - Да, г-жата имаше проблем с връзката.
Здравей, приятел! Как беше в училище? - Учихме за динозаврите.
Сбих се с едно момче. - Какво се случи?
Удари ме. - Ти отвърна ли му? Правило номер едно:
Не започвай бой, а го завършвай! Защо те удари?
Защото го ударих. - Значи ти си бил първи? Защо?
Каза, че татко ми е избягал, защото не ме харесва.
Татко ти не те познава. Как може да не те е харесвал?
Тогава защо ни е напуснал? - Когато ти се роди, пристигна една кутия.
В нея имаше нещо, което се нарича "Отговорност".
Някои хора го смятат за най-страшното нещо в света.
Значи е избягал, защото се е изплашил от съдържанието на кутията? Това е глупаво!
Именно.
Пропуснах ли предаването? - Боя се, че да. Хайде, време е за сън.
Утре ще отидем ли на кино? - Чух, че има нов филм с Чарли Чаплин.
И един друг - "Мистериозният авиатор". - Какво е това?
Не знам, затова е мистериозен.
Тежък ли съм? - Никак даже!
10 март, 1928
Маргарет е. Как си? - Добре.
Изглежда днес Джин е болна. Не можем да й намерим заместник.
Мона може да използва допълнителните часове. - Ти не можеш ли да дойдеш?
Обещах на Уолтър да го заведа на кино. - Само до 16.00ч.
Добре, само дотогава. Ще се видим.
В хладилника има сандвич и мляко. Г- жа Райли и дъщеря й ще се отбият.
Мога да се грижа за себе си.
Знам. Ще наглеждат къщата, не теб.
Утре ще отидем на кино! След това - право към Санта Моника!
Как ти звучи?
Ще се върна преди да се стъмни. - Не се боя от тъмното. Даже от нищо!
Знам.
Бъди послушен. Обичам те.
Обаждане от Охайо. - Търсят някой главен.
Да пробваме да прехвърлим обажданията към линиите на Ал Маха.
Кристин, надявах се да те настигна. Впечатлен съм от работата ти.
Не бяха реагирали добре,
когато наех жена - ръководител. Но ти опроверга всички.
Благодаря, г-н Харис. - Чакай, моля те.
Търсим мениджър за новия офис в Бевърли Хилс. Ако се интересуваш,
предлагам препоръката си... - Прекрасно. Благодаря Ви.
Ще говорим в понеделник. Благодаря Ви много!
Моля ви!
Уолтър? Миличък?
Уолтър?
Миличък?
Уолтър, време е да се прибираш!
Сузи, да си виждала Уолтър? - Не, г-жо Колинс. Съжалявам.
Уолтър?
Полицейската станция. - Ще Ви свържа.
Кристин Колинс, живея на 23-то Северно Авеню.
Искам да обявя изчезнало дете. - Връзката Ви с детето?
Син ми е. - Откога го няма?
Току-що се прибрах от работа. Или от тази сутрин, или от един час.
Проверихте ли при съседите? - Разбира се.
Може да сте изгубила представа за времето. - Винаги се прибира, щом се стъмни.
Ще пратите ли някого? - Не може, преди да са минали 24 часа.
В 99% от случаите, детето се появява до сутринта.
Нямаме средства, за да гоним всяко хлапе, което лудува с приятели.
Уолтър не би го направил. - С цялото ми уважение, всеки родител мисли така.
Моля Ви! - Мога да запиша името Ви и информацията.
Сигурен съм, че дотогава ще се появи. Винаги така правят.
Насочваме мислите си към Кристин Колинс, чийто син изчезна преди почти две седмици.
Макар да не е член на паството, днес ще се молим за нея, както всеки ден.
От радиото и вестниците научаваме, че полицията на Лос Анжелис
прави всичко по силите си, за да събере майката и сина.
Сигурно е така, но имайки предвид, че управлението е най-жестокото, корумпираното
и некомпетентното в тази част на планината, не вярвам да е истина.
Всеки ден се появяват нови трупове в Мълхоланд и в канавките на града, благодарение на работата
на началник Джеймс Дейвис и хората му. Всеки ден нуждите на честни граждани
се пренебрегват, за сметка на алчността и личната изгода.
Всеки ден градът потъва все по-дълбоко в блато от страх, смут и корупция.
Някогашният "Град на Ангели" се е превърнал в място, където бранителите ни
са всъщност наши насилници, застанали над закона...
3 април, 1928
Разбирам. Благодаря Ви. Ще се обадя след няколко седмици.
Отделението за изчезнали? Обажда се Кристин Колинс.
Искам да попитам дали сте намерили дете с описанието
на Уолтър Колинс.
Да, моля Ви да се обадите. Ще звънна пак след седмица. Благодаря.
Де Калб, Илиной 20 юли, 1928
Два долара.
Забравил съм си портфейла вкъщи. Става ли да съм ти длъжник?
Без кредити! Плащай, или викам полицията. Писна ми от такива като теб.
Не се опитвам да те метна, просто си забравих портфейла.
Ще отида да го донеса за 10 минути.
Ами гаранция? - Няма по-добър от човешкия залог.
Стой тук, сине. Веднага се връщам. - Но...
Не прави проблеми. Човекът е свестен - доверява ни се.
Стой тук, отивам за портфейла.
Десет минути и звъня на полицията!
По дяволите!
Обажда се Хари от ресторанта. Свържи ме с шериф Ларсън.
Имам някакъв проблем с връзката.
Благодаря.
Г- жо Колинс, аз съм капитан Джей Джей Джоунс от отделението за малолетни.
Кабинетът ми наблюдава случаи с изчезнали деца,
включително и синът Ви. Той е жив, г-жо Колинс!
Преди два дни е прибран от местната полиция на Де Калб, Илиной.
Невредим е.
Бил е придружаван от някакъв безделник, за когото нямаме информация.
Благодаря Ви!
Има много журналисти.
Хората обичат да има щастлив край, а Вашата история е именно такава.
По-добре да побързаме.
Благодаря на всички! След малко ще получите изявление,
но сега важното е да съберем тази жена със сина й.
Г- жо, запознайте се с началник Джеймс Дейвис.
Напоследък имаше само негативи от пресата. Добре е, че при Вас нещата се наредиха.
Надявам се, че момчетата ми са се грижили добре за Вас.
Не можах да го обявя за изчезнал през първите 24 часа и помислих, че това е...
Формалност, да.
Прекрасно.
Ако имате проблем с пресата...
Жени! Чакай малко.
Назад.
Е, няма ли да... - Това не е синът ми!
Какво говорите? - Това не е моят син!
Сигурно грешите. - Не греша.
През последните пет месеца се е променил - отслабнал е.
Бих познала сина си. - Само казвам, че сте в шок, а той е променен.
Как се казваш? - Уолтър Колинс.
Често срещано име. - Къде живееш?
23-то Авеню, номер 210, Калифорния. Това е мама.
Слушайте, разбираемо е. Очакваше се да сте объркана.
Момчетата на тази възраст се променят много бързо.
Несъмнено, това е синът Ви. - Това не е Уолтър.
Не и онзи Уолтър, който помните. Затова е важно да го заведете вкъщи.
За пробен период. - Пробен период ли?
Когато попадне сред познати вещи, а Вие се осъзнаете от шока,
ще осъзнаете, че това е Вашият Уолтър. Заклевам се, че това е синът Ви.
Ако имате някакви проблеми, говорете с мен. Ще се погрижа.
Давам Ви думата си. Вярвайте. Той няма къде другаде да отиде.
Моля Ви.
Може и да не мисля трезво.
Да, точно така.
Благодаря Ви! Обърнете се.
Първа среща след толкова време? Как сте? - Трудно е за обяснение.
Отначало бе в шок и не позна момчето, което е напълно нормално.
Как си, синко? Добре е да си вкъщи, а? - Да, страхотно е.
Полицейското ни управление е благодарно на упоритата работа на шерифа.
За това, че превърнаха тази среща в реалност.
Отдадеността на полицията да служи на народа е факт.
Може ли да ги снимаме двамата? - Разбира се.
Прегърнете се.
Вкусен ли е сандвичът? Още мляко? - Не.
'Не, благодаря'. - Не, благодаря.
Мръсен си от влака, трябва да се изкъпеш.
Пижамата ти е на леглото.
Добре ли си? - Паднах в тъпата вана.
Обрязан си.
Излизай.
Последният път, когато мерих сина си, беше с 6см по-висок от теб.
Кой си ти? Какво правиш тук?
Кой си?
Той не е синът ми. Не знам защо твърди обратното, но е станала грешка.
Разбрахме се да го оставим да се пригоди.
По-нисък е с 6см. - Може да не сте го измерила правилно.
Сигурен съм, че има логично обяснение. - Обрязан е, а Уолтър не е.
Синът Ви липсва от 5 месеца. Бил е в компанията на пропаднал отшелник.
Кой знае какво му е сторил този побъркан човек! Може да го е обрязал.
И да го е смалил?
Защо не ме изслушате? - Слушам, по дяволите!
Просто се е променил.
И двамата сте преживели ужасно нещо. Той се нуждае от Вас и обичта Ви.
Това не е моят син! - Защо го правите?
Напълно сте способна да се грижите за момчето. Имате добра работа.
Защо бягате от майчините си отговорности?
Не бягам от нищо! Дори се грижа за непознат,
защото съм единственото, което има той. Притеснява ме това, че не търсите сина ми!
Защо да търсим човек, който вече сме намерили?
Защото не сте го намерили. - Самоличността му е потвърдена
от най-големите умове, занимаващи се с това. Знаят какво правят.
Аз не знам ли?
Съжалявам. Оценявам тежкия труд на поделението и не желая да създавам проблеми.
Просто е станала ужасна грешка. Помогнете ми да я поправим, за да намеря сина си.
Преди да е станало късно. Моля Ви!
Съжалявам. Няма да Ви отнемам повече време.
Да, капитане? - Сара, набери д-р Тар.
Аз съм д-р Ърл Тар. Изпрати ме капитан Джоунс. Помагам му в случаите с малолетни.
Може ли да вляза? - Започнах да си мисля, че не ми вярва.
Тук съм, за да оправим нещата. Къде е момчето?
Ето го!
Красавец! Взел е Вашите очи и малко от носа.
Добре изглежда, въпреки перипетиите. - Мислех, че сте тук, за да ми помогнете.
Така е. Казаха ми, че е претърпял някои физически промени.
Трябваше да се отбия и да успокоя майчинското Ви чувство.
Нямам майчинско чувство към него, защото това не е синът ми.
Подобни изявления няма да подобрят самочувствието му.
Капитанът спомена нещо за ръста му. - Да. Ела.
Плътно до стената.
Шест сантиметра по-нисък.
Е, г-жо Колинс...
Понякога травмата може да повлияе върху растежа на децата.
Стресът може дори да свие гръбначния му стълб. Не е често, но е възможно.
А обрязване? - Възможно е похитителят да го е извършил.
Все пак е хигиенично. Травмата е била голяма.
Може да е подтиснал спомена.
Има съвсем логично медицинско обяснение за всичко това. Питайте.
Трябва да се запознаете с промените у него, докато го е нямало.
Не бих ли разбрала, ако това е синът ми? Аз съм майката.
Значи не сте обективна. Виждате през призмата на емоцията.
Не е същото момче, откакто се е върнал. Като войниците, завърнали се от бойното поле.
Майчиното сърце, завлядано от интуиция и емоция, вижда промените и се противопоставя.
Настойчиво вярва, че това не е същото дете.
Но това не променя фактите.
Ще поставя въпроса на тест за обективност. А Вие?
Това беше безобразие! - Успокойте се и ме изслушайте!
Не, Вие ме изслушайте!
Така нареченият доктор дойде в къщата ми и ме обвини,
че не познавам собственото си дете! - Откри ли нещо?
Откри това, което явно сте му казали да открие.
Не трябва да се срамувате. - Не в това е въпросът.
Губите време, в което трябва да го търсите! - Рапортът е окончателен.
Искам да го видя, за да мога да го оспорвам преди да замине за Ню Орлиънс.
Добре.
Приятен ден.
Утре ли ще довършим? - Да.
Лека нощ, мамо. - Престани!
Не съм ти майка! Искам си детето обратно!
Ти не си ми син. Искам си моя син. Проклет да си!
Не беше правилно да ти викам. Ти си дете и не мисля, че осъзнаваш
какво правиш и какво ми причиняваш. Само разбери, че синът ми е всичко за мен.
Независимо какво мисли полицията, или пък целият свят, ние с теб знаем истината.
Знаем, че не си Уолтър, просто трябва да им го кажеш.
За да намерят сина ми. Моля те.
Утре ще говорим.
Г- жа Кристин Колинс? - Да.
Аз съм Густав Бриглеб. Пастор в църквата Свети Паул.
Слушала съм проповедите Ви, благодаря.
Тази сутрин четохте ли Таймс? - Не.
Хвърлете му едно око и след около час елате в енорията на закуска.
Трябва да се видим. - Ало?
Мистериозен случай: След като детският специалист на полицейското управление,
д- р Тар, прегледа Уолтър Колинс,
за да установи причините за отслабване, бледост и объркване,
след завръщането му при майката...
Добро перафразиране, нали? Забележете "след завръщането му при майката".
Не става ясно дали Вие сте му майка, Става ясно, че сте отговорна за промените.
И че полицията е обезпокоена за състоянието му докато е при Вас.
Опитайте яйцата, вкусни са.
След щателен преглед, д-рът каза, че явно детето тепърва ще разкаже
историята си, но това ще стане с времето. Но не и преди да усети разбиране.
Точно това липсва тук. Вяра в детето.
При прегледа не установих нищо, което да оспори работата на полицията.
Защо го правят? - За да не си признаят, че са допуснали грешка.
Всеки с половин мозък би го разбрал. Изключваме половината аудитория на вестника.
Мисията ми е да уведомявам хората за неща, които полицията на Лос Анжелис крие.
В полицията властват насилие, злоупотреба, убийства и смут.
Когато Дейвис пое властта преди две години, той каза:
Ще се борим срещу убийците по улиците на града. Искам ги мъртви.
Ще има порицание за всеки полицай, показал милосърдие над престъпник.
Осигури оръжия на 50 жестоки полицая и разрешение да стрелят, когато решат.
Нарече ги "Въоръжен взвод". Нямаше адвокати, дела,
въпроси, разследвания, глоби. Просто купища от трупове.
Трупове по моргите, в болниците, по улиците, не защото поделението
искаше да се справи с престъпността. То искаше да се справи с конкуренцията.
Половината полицаи са замесени в комарджийство, проституция и т. н.
Както с Адам и Ева. Разрешиш ли някому да прави каквото си иска, точно това ще се случи.
Поделението не толерира противопоставянето и пречките.
Вие сте способна да ги изложите, а това не им харесва.
Ще направят всичко възможно, за да Ви злепоставят.
Прекалено често съм го виждал, за да си затворя очите точно сега.
Затова исках да се срещнем - да Ви обясня в какво се забърквате.
Ако решите, ще Ви помогна да се борите.
Оценявам всичко, но аз нямам мисия, като Вас. Просто си искам сина.
Много деца са ставали жертва на подобни лични изгоди, но ако опитате,
може да сложите край на това.
Трябва да запълним две дупки. Дърпаше се, но се погрижих.
Предните два зъба на сина Ви бяха разделени от тъкан, която запълва малка празнина.
Онова момче няма такава пролука.
Може ли да се промени с възрастта? Те така ще твърдят.
Възможно е в някои случаи, но в случая на Уолтър - не.
Единствено чрез операция, но отсега Ви казвам, че на това момче не му е правена такава.
Бихте ли го казали официално? - Извинете за езика. Да, по дяволите!
Изглежда упойката отминава.
Но пък първо трябва да напиша писмото. Занимавайте го с нещо.
Много се е променил. Знаеш ли коя съм? - Учителка.
Дори учителите имат имена. - Познавам Ви, но не помня как се казвате.
Г- жа Фокс. Седни си на мястото.
На своето, не на което и да е място. Нали вече година седиш на него?
Г- жо Колинс, ако това е синът Ви, аз съм кралица Елизабет.
Не само ще напиша изявление, но и ще свидетелствам пред съда.
Дори и пред президента Кулидж, ако трябва. - Благодаря Ви.
Ще се видим вечерта за емисията. Успех!
Здравейте, казвам се Кристин Колинс.
Деветгодишният ми син, Уолтър Колинс, изчезна на 10 март.
След петмесечно разследване, ми беше доведено дете от Де Калб.
Казаха на мен и на вас, че е синът ми. Не е така.
Полицията на Лос Анжелис сгреши. Това е причината за т. нар. промяна.
Имам писмени изявления от учителките и докторите му, че това не е синът ми.
Ще ги размножа и ще ви ги представя утре.
Дадох възможност на полицията да признае грешката и да поднови издирването на сина ми.
Принудена съм да дам гласност на случая, тъй като те отказаха.
Надявам се това да ги убеди да довършат започнатото и да намерят сина ми.
Благодаря много.
Морели, намери Колинс и я доведи. Вкарай я през задния вход.
Оттук, госпожо.
Защо от задния вход? - Капитанът иска да избегне репортерите.
Седнете, капитанът ще дойде.
Някой да иска да поеме Канада?
Малолетен, незаконен имигрант, депортиран обратно в Канада.
Поемам случая. Скучно ми е.
Г- жо Колинс, оставете момчето тук, тя ще се погрижи за него.
Седнете. Създавате ни проблеми. Засрамвате цялото поделение.
Нямах такова намерение. - А поласкахте ли ни, когато разгласихте, че бъркаме деца?
А прекарахме месеци над случая Ви! Искахте да ни изложите ли?
Разбира се, че не. Искам да намерите сина ми.
Проблемът Ви е, че бягате от отговорност. - Какво?
Хареса ли Ви свободата? Правихте, каквото си поискате.
Но ние намерихме сина Ви и сега той е пречка. Затова измислихте този цирк.
Да може държавата да се грижи за него. - Не е вярно!
Дори той твърди, че Ви е син. Защо ще го прави?
Кой го е научил?
Само знам, че лъже. - Може и така да е. Така сте го научила.
И при двама ви лъжата е вродена. Ако питате мен, мястото Ви не е тук.
Или лъжете умишлено, или не осъзнавате какво правите.
Безотговорна майка ли сте, или се правите на луда, защото трябва?
Няма да слушам това. - Нали искахте експерти?
Още ли твърдите, че момчето не е синът Ви? - Да.
Не се съпротивлявайте. - Не можете да го направите.
Затворник сте на психиатричната клиника на Лос Анжелис.
Дамата твърди, че е мамена и убеждавана от полицията, че
детето й е син, а тя мисли, че не е.
Г- жа Колинс ни е позната от 10 март, 1928 г.
Тогава обяви деветгодишния си син за изчезнал. Намерихме го през август.
Откакто й го върнахме, тя все още твърди, че липсва.
Страда от параноя, заблуда и е далеч от реалността.
Може да е опасна за себе си и за другите. Да остане под психиатрично наблюдение,
докато възвърне здравия си разум.
Име? - Кристин Колинс.
Изпращащ полицай? - К-н Джей Джей Джоунс.
Полицията иска да ми даде урок... - Спокойно, или ще Ви сложа усмирителна риза.
Искате ли? - Не, г-жо.
Тогава се дръжте добре. Код 12.
Разтворете крака. - Какво?
По-широко.
Това е стаята Ви. Докторът ще Ви прегледа сутринта.
Може ли да разговарям с някой главен? - Съжалявам.
Това е моята стая.
А да се обадя по телефона? - Не са позволени списания, радио,
или остри обекти. За Ваше добро е.
Това е моята стая.
Моята стая!
Махай се от стаята ми!
Проблем ли има? - Не, просто малко прегря.
Търся място, на име "Норткот Ранч".
Почти там сте. Още две-три мили на запад, после надясно.
Пътят ще Ви отведе направо там. Случило ли се е нещо там?
Решавам проблем с едно дете. Благодаря за помощта.
Ехо?
Ела тук.
Полицията е. Имам заповед за малолетния Кларк. Отворете вратата.
Спри.
Престани, или ще ти затисна лицето.
Хайде.
Какво ти стана? Да нямаш проблеми със закона?
Има ли значение?
Връщам те в Канада.
Не е краят на света. - Какво?
Не можеш да останеш в Щатите, колкото си искаш.
Няма ли новини от г-жа Колинс? - Не се е обаждала.
Иди до тях и провери дали е добре. Ако не е там, питай съседите.
Добре.
Пастор Густав Бриглеб, поднасям ви словото Божие по радио KGF.
Тази вечер бях подготвил гост, но явно е възпрепятствана.
Ще се постарая да възпроизведа за вас какво е разказала тази сутрин на пресата.
Ще ви кажа какво се е случило.
И ще ви го разказвам всяка нощ,
докато някой не реши да предприеме нещо.
Един билет до Канада за тази вечер.
Тази вечер е невъзможно. Мога да Ви пратя в Сиатъл.
Оттам - локално или през границата. - Ще свърши работа.
Еднопосочен. - 15 долара.
Благодаря и приятен път.
Закуската е половин час.
Трябва да говоря с лекар. - Закусвалнята е по коридора.
Докторът ще Ви потърси, веднага щом е готов.
Трябва да ядеш. Нормално е. Прави неща, които те карат
да изглеждаш нормална. Единственият ти шанс.
Казвам се Каръл Декстър. А ти?
Кристин Колинс.
Знам, че е трудно, но си изяж порцията.
Говори се, че си код 12. Там водят арестуваните.
Докторите и персоналът смятат, че щом е така, значи има причина.
Няма причина. Напълно здрава съм и ще им го обясня.
Колкото повече се правиш на нормална, толкова по-луда започваш да изглеждаш.
Ако се усмихваш, за тях си истеричка. Ако не се усмихваш, това е депресия.
Ако пък не правиш нищо, си емоционално осакатена.
Мислила си по въпроса. - Не схващаш ли? И аз съм код 12.
По една причина сме тук. И двете сме вбесили ченгетата.
Онази там беше омъжена за полицай, който я пребиваше.
Когато се опита да се оплаче, той я доведе тук.
Един полицай счупи и двете ръце на брат й.
Опита ли се да го разгласи...
Ами ти? - Работя през нощта.
Нали се сещаш?
В клубовете по центъра. Един клиент ме тормозеше.
Подадох жалба. Оказа се полицай, а аз се оказах тук.
Аз не мога така. - Всички знаят, че жените са слаби.
Че са емоционални, че липсва логика.
Ако случайно кажат нещо, което не е удобно, значи са луди.
Ако сме луди, никой няма да ни слуша.
На кого би повярвала? На някаква луда, или на полицай?
Тук се учим да си мълчим и да сме послушни.
Иначе не си отиваме вкъщи. Или си отиваме в това състояние.
Престани. Моля те.
Станфорд Кларк? - Тук съм.
Документите пристигнаха. Вдругиден ще си депортиран в Канада.
Тамошната полиция ще те поеме. Надявам се да си се научил вече
да не прекосяваш границата нелегално.
Чакайте. Бих искал да говоря с полицая, който ме доведе.
Сигурно има по-важни дела. - Моля Ви. Важно е.
Г- жа Колинс. Аз съм д-р Стил. Моля, седнете.
Надявам се престоят Ви да е приятен. - Да.
Наистина ли?
В началото може да е трудно. - Така е, но е достатъчно приятно.
Направили са Ви кръвни изследвания. - Васерман. Изследваха ме за сифилис,
тъй като поврежда мозъка.
Някой смята, че е нужно. Това разстройва ли Ви?
Тъй като е стандартна процедура - не.
Именно.
Трябва да проверим всичко. - Сигурно за някои е неудобно.
Според досието Ви, вярвате, че полицията е заменила момчето Ви с непознато.
Просто това не е момчето ми. Моят син все още не е намерен.
Странно, защото тук има статия със снимка
как посрещате сина си от гарата.
Това сте Вие, нали? - Да.
Значи първо е бил синът Ви, а после вече не е?
Откога мислите, че хората се променят и се превръщат в други хора?
Хората не се променят.
Не мислите, че се променят? - Не това...
Полицията не иска да Ви преследва, а да Ви защити. Наистина ли?
Странно. Защото при приемането,
сте казала на сестрата, че полицията умишлено Ви е намесила в конспирация.
Или сестрата също участва в заговора, или променяте версията си.
Често ли имате проблеми при разграничаването на реалност и фантазия?
Съжалявам, че Ви притеснявам по никое време, но момчето е упорито.
Да видим какво има да каже.
Демократите валят като из ведро. Дано си струва.
Пак ли ти?
Е?
Не ми е лесно. - И на мен не ми беше лесно да дойда дотук.
Братовчед ми е роден в Норткот. Ранчото, в което ме намерихте, е негово.
Разреши ми да живея там, ако наглеждам мястото, докато го няма.
Каза да остана, колкото искам. Мислех, че мога да си тръгна по всяко време.
Тоест, те е държал затворен там?
Когато дойдох, бягаше свободен като птичка. Можело е да си тръгнеш, когато решиш.
Измисли си историята, докато беше нелегално в страната?
Не е така. Слушайте ме.
Той каза... - Какво е казал?
Че ако се опитам да избягам, ще ме убие. Не знаете какъв е
и какво ме караше да правя.
Да започнем отначало. Какво те е карал да правиш?
Да убивам деца. Кълна се, че не исках. Той ме караше.
Каза, че ако откажа, ще убие и мен. Трябва да ми помогнете.
Не съм искал да убивам деца.
За какви деца говориш? - Не им знам имената.
Колко деца? - Общо ли?
Около 20.
Лъжеш. - Кълна се, че е истина.
Убил си 20 деца? - Някъде там. След време спрях да броя.
Едно или две от тях избягаха.
Никой не убива 20 деца, ей така. - Ние го направихме.
Как? - Понякога по две или три наведнъж.
Винаги знаеше как да се прикрием. Как да изчистим колата.
Проверяваше гуми, двигател. Страхуваше се, че колата ще се развали.
И че ще ни хванат.
Всеки път поемахме по нова посока. Никога два пъти на едно и също място.
Понякога обикаляхме с часове.
Търсихме те като луди.
Родителите ти претърпяха катастрофа. Казаха да те намерим. Ранени са лошо.
Полицията ги откара в болницата, но нямаха време да те открият.
Влизай. Побързай.
Трябва да те закараме в болницата.
Много деца се качваха при непознат.
Нали там имаше и друго дете. - Добро момче.
Мислеха, че са в безопасност, щом аз бях там.
Всеки път, когато се качваше някое дете, исках да умра.
Веднага ги затваряше, щом пристигахме в ранчото.
Гладен ли си? Пази вратата, Станфорд.
Какво има? Няма да те нараня. За това ли се притесняваш?
Понякога ги убиваше веднага. Друг път събираше още деца.
Докато станат четири-пет.
Пази вратата.
Понякога оставяше две живи. Казваше ми:
"Довърши ги, Стан! Или аз ще те довърша."
Подчинявах се. Убивах ги.
Погледни ме. Ако ги видиш, ще можеш ли да ги разпознаеш?
Не знам, може би. - Ще ти покажа някои.